Filmen restaurerades 2015 med stöd av CNC-
- utifrån 33-mm originalnegativ av Éclair Group och L.E. Diapason.
Då digital visning och restaurering snabbt invaderat filmvärlden-
- klagade Alain Resnais över att den respekt man har för gamla böcker-
-med slitna omslag och hundöron-
- inte också gäller gamla filmer och negativ.
Man har därför gjort en återhållsam restaurering av filmen-
- för att bevara arkivbildernas integritet.
Anlitade film-och bildarkiv:
Filmen har tillkommit-
-med benäget bistånd från:
NATT OCH DIMMA
Till och med ett fridfullt landskap-
- med ett fält med kråkor som flyger över det, hövolmar och gräsbränder...
en väg med bilar, bönder och par och en by med marknad och klocktorn-
- kan leda till ett koncentrationsläger.
Struthof, Oranienburg, Auschwitz, Neuengamme, Belsen-
- Ravensbrück och Dachau var bara namn på kartor och i guideböcker.
Blodet har torkat, tungorna har tystnat. Bara en kamera filmar.
Jorden som fångarna trampade upp har täckts av gräs.
Det finns inte längre någon el i stängslen. Bara våra steg hörs.
1933.
Maskinen har börjat rulla.
Nationen måste enas.
Utan att knota sätter man i gång med arbetet.
Lägren byggs som stadion eller hotell.
Det behövs entreprenörer, offerter, konkurrens och säkert mutor.
Alla stilar duger. Man bygger i alpstugestil. I garagestil.
I japansk stil. Eller utan någon stil alls.
Arkitekter ritar omsorgsfullt portar som folk bara passerar en gång-
- medan Burger, tysk arbetare, Stern, judisk student i Amsterdam-
- Schmulski, köpman i Kraków, och Anette, gymnasist i Bordeaux-
- lever vardagsliv utan att veta att en plats väntar på dem 100 mil bort.
En dag är lägren färdigställda. Nu saknas bara fångarna.
Deporterade från Warszawa-
-Lódz, Prag, Bryssel, Aten-
-Zagreb, Odessa och Rom.
Internerade från Pithiviers-
-och gripna från Vél d'Hiv.
Motståndsmän från Compiègne.
Folk som har tagits på bar gärning eller av en slump vandrar mot lägren.
Anonyma tåg med låsta dörrar och hundra deporterade per vagn.
Varken natt eller dag, bara hunger, törst, kvävning och galenskap.
Ibland faller en lapp ned och plockas upp.
Döden gör sitt första urval.
Ett nytt urval görs vid ankomsten, i natten och dimman.
I dag skiner solen på samma spår. Långsamt följer vi samma väg.
I jakt på vad? Spår efter kropparna som föll ut när dörrarna öppnades-
- eller efter dem som knuffades mot lägrets ingång till hundskall-
- i ljuset av strålkastare, gaslågor i natten - nazisterna favoritdekor.
Vid första anblicken av lägret upptäckte de en annan värld.
Av hygieniska skäl kläs de redan förnedrade människorna av.
De rakas, tatueras på armen-
- tilldelas ett nummer och möts av en strikt, obegriplig hierarki.
De kläs i blåvitrandiga dräkter som ibland märks med "natt och dimma".
Politiska fångar med röd triangel har skurkar med grön triangel över sig.
Över dem finns en kapo, som för det mesta också är förbrytare.
Över dem finns på avstånd SS-männen-
- och lägerchefen, som låtsas inte känna till lägret.
Vem gör inte det?
Livet i lägren föraktades av dess skapare och var ofattbart för offren.
Vi försöker förgäves göra oss en bild av det bland resterna.
Dessa träbaracker, dessa britsar för tre, dessa hålor där man gömde sig-
- åt i smyg och kände att t.o.m. sömnen utgjorde ett hot.
Ingen beskrivning kan återskapa denna verklighet, denna oavbrutna skräck.
Halmmadrassen var både skafferi och kassaskåp. Filten slogs man om.
Angivelser, svordomar och order på alla språk.
SS-männen gjorde nyckfulla kontroller och utdelade straff.
Av sovsalarna i tegel och den hotade sömnen återstår bara skalet, färgen.
De här byggnaderna kunde vara stall, lador eller verkstäder.
Den karga marken har blivit ödemark under en likgiltig hösthimmel.
Sömnen avbröts av upprop, loppkontroll-
- och hackande tänder. Det gällde att somna fort.
De vaknade, knuffades, letade efter stulna ägodelar. Uppställning kl. 5.
Nattens döda sinkade uppropet. En orkester spelade för arbetarna.
Snön blev snabbt till frusen lera.
En het augustisol gav törst och dysenteri.
3 000 spanjorer dog under bygget av trappan till Mauthausens stenbrott.
Man slet i underjordiska fabriker, kom allt djupare, försvann och dog.
Alla hade kvinnonamn, som Dora eller Laura.
Men dessa märkliga arbetare på 30 kilo ansågs opålitliga.
SS-männen höll ett vakande öga på dem-
- ställde upp dem och inspekterade dem innan de fick återvända till lägret.
Rustika skyltar visade vägen.
För kapon återstod det bara att räkna dagens offer.
De deporterades liv och drömmar styrdes av en enda sak: mat. Soppa.
Skedar var ovärderliga. En förlorad sked betydde en dag mindre att leva.
Två, tre cigaretter byttes mot soppa.
Många var för svaga för att försvara sin ranson.
De väntade på att leran och snön skulle ta dem-
- och att till slut få lägga sig ned någonstans, var som helst, och dö.
Latrinerna, der Abort.
Hit kom skelett med barnmagar sju, åtta gånger per kväll p.g.a. soppan.
Det gällde att inte möta en berusad kapo i månskenet.
Man iakttog oroligt varandra och höll utkik efter blod, som betydde slutet.
Man sålde, köpte och dödade i det dolda.
Man hälsade på varandra, utbytte skvaller och nyheter-
-och organiserade motståndsgrupper.
Ett samhälle format av terror utvecklades.
Men mindre galet än SS-männens slagord:
"Renlighet är hälsa. Arbete är frihet."
"Alla får sin del. En lus är döden." Vad är då en SS-soldat?
Varje läger bjöd på överraskningar: En symfoniorkester.
En djurpark.
Växthus där Himmler odlade ömtåliga växter.
Goethes ek i Buchenwald. Lägret byggdes runt den.
Ett temporärt barnhem, som ständigt fylldes med nya barn.
En barack för handikappade.
Verklighetens fridfulla landskap från det förflutna kändes avlägsna-
- men det var de inte. Fångarna kunde dock bara föreställa sig dem-
- i denna slutna värld, som begränsades av vakttornen-
-där soldater övervakade fångarna-
- och dödade dem för minsta sak, i brist på sysselsättning.
Allt var en ursäkt för fars, straff och förnedring.
Uppställningen varade i timmar.
En slarvigt bäddad säng gav tjugo spörapp.
Det gällde att inte märkas av gudarna med sina galgar och offerplatser.
På en avskild gård vid barack 11 utfördes avrättningar.
Skyddsmuren stoppade studsande kulor.
Från slottet Hartheim hämtade bussar passagerare som aldrig återvände.
Svarta transporter skedde nattetid, med okänt öde.
Men människan är motståndskraftig. När kroppen är slut, arbetar hjärnan.
Man tillverkade skedar, marionetter som gömdes noga, monster...
Askar.
Man lyckades skriva och göra anteckningar.
Man tränade minnet med drömmar.
Man kunde tänka på Gud.
Man organiserade sig politiskt och slogs om vem som skulle bestämma.
Man tog hand om vänner som hade det värre och delade med sig av sin mat.
Som en sista utväg leddes de svårast sjuka till sjukstugan, das Revier.
De som närmade sig den här dörren drömde om en riktig säng-
-men riskerade en dödsspruta.
Medicinerna var få, förbanden var av papper.
En universalsalva användes till allt.
Ibland åt de svältande sjuka upp sina förband.
Alla fångar liknade till slut varann. De dog utan ålder, med öppna ögon.
Det fanns en kirurgisk avdelning som nästan liknade en riktig klinik.
En SS-läkare.
En otäck sjuksköterska.
Bakom dekoren dolde sig onödiga operationer, amputationer.
Experimentella stympningar.
Både kapos och SS-kirurger kunde operera.
Stora kemifabriker skickade hit giftiga produkter-
-eller lät fångar testa dem.
Några försökspersoner överlevde. De blev kastrerade.
De brändes med fosfor.
Vissa fick ärr för livet, även om de kunde återvända hem.
Administratörerna behöll alla kvinnors och mäns ID vid ankomsten.
Namnen noterades. 22 nationaliteter. Hundratals arkiv, tusentals register.
De döda ströks över med rödpenna.
Fångarna förde befängda, inkorrekta register övervakade av SS och kapos-
-lägrens privilegierade fångar.
Kapon hade ett eget rum där han kunde lagra proviant och ta emot besök.
I lägerchefens villa levde hustrun ett lugnt familje-och sällskapsliv-
-precis som vid en vanlig garnison.
Kanske hade hon det lite tråkigare. Kriget tycktes aldrig ta slut.
Kapos hade tillgång till en bordell med välnärda, men dödsdömda kvinnor.
Ibland släppte man ned brödbitar till sina kamrater utanför.
SS återskapade som en stad i lägret med sjukhus, bordell, bostäder-
-och till och med ett fängelse.
Man kan bara föreställa sig vad som pågick i cellerna.
I utrymmen där man varken kunde stå eller ligga plågades fångar i dagar.
Lufthålen stoppade inte skriken.
1942.
Himmler kommer på besök. Utrotningen måste effektiviseras.
Himmler överlåter tekniken åt andra och koncentrerar sig på utrotningen.
Man studerar skisser...
och skapar modeller, som fångarna sedan får uppföra.
Ett krematorium kunde likna rena vykortet.
I dag fotograferas turister vid dem.
Deportationer sker nu över hela Europa.
Konvojerna kör vilse, gör långa stopp och bombas innan de kommer fram.
För vissa har urvalet redan skett.
De andra delas direkt upp. De till vänster får arbeta. De till höger...
Bilderna togs strax före utrotningen.
Att döda för hand tog tid, så man beställde Zyklon B-gas.
Inget skiljde gaskammaren från en vanlig barack.
De nyanlända möttes av något som liknade ett duschrum.
Därefter stängdes dörrarna.
Och man såg på.
Det enda spår som återstår är rivmärken efter naglar i taket.
Till och med betongen klöstes bort.
När krematorierna inte räckte till började man bränna kropparna.
Men de nya ugnarna klarade av flera tusen kroppar per dag.
Allt togs tillvara.
Här ser vi nazisternas krigsförråd och magasin.
Kvinnohår i mängder.
För femton pfennig per kilo tillverkade man tyg av det.
Benrester.
Man försökte använda dem som gödsel.
Och av kropparna... Det finns inget mer att säga.
Av kropparna försökte man tillverka tvål.
Och av huden...
1945. Lägren breder ut sig, är fulla. De utgör städer om 100 000 invånare.
De är överfulla. Industrin anlitar fångarna som arbetskraft.
Fabrikerna har egna läger:
Steyr, Krupp, Heinkel, I.G. Farben, Siemens.
Göring förser sig med arbetare. Nazisterna kan vinna kriget.
De här nya städerna är en del av ekonomin. Men de förlorar det.
Det saknas kol till krematorierna och bröd.
Lägrens gator täcks av döda kroppar. Tyfus.
De allierade öppnar portarna.
Alla dörrar.
Fångarna undrar om de verkligen har befriats.
Kommer man att känna igen dem?
"Jag är oskyldig", säger kapon.
"Jag är oskyldig", säger officeren.
"Jag är oskyldig."
Vem är då den skyldige?
I dag har gravarna fyllts av sumpmarkens vatten-
- som är lika kallt och grumligt som vårt dåliga minne.
Kriget sover, men håller alltid ett öga öppet.
Gräset växer åter på platsen för uppställningen runt barackerna.
Lägret ligger övergivet, men hotelserna finns kvar i luften.
Krematoriet används inte längre. Nazisternas metoder är omoderna.
Nio miljoner människor mötte döden i detta landskap.
Vem bevakar nu tornet för att varna oss för nya bödlar?
Skiljer sig deras ansikten från våra?
Bland oss finns kapos, lägerchefer på nya poster och okända angivare.
Många tror inte på det eller tror bara på det ibland.
Vi betraktar ruinerna som om lägrens monster begravts under spillrorna.
Vi låtsas återfå hoppet när bilden bleknar, som om det botade allt ont.
Vi låtsas tro att det hör till en svunnen tid och ett enda land.
Vi undviker att se oss om och låtsas inte höra de oupphörliga skriken.
Översättning: Lotta Rossi www.btistudios.com